VANKUMATU TINASŐDUR Hans Christian Andersen
Oli kord ilmas 25 tinasődurit.
Kőik nad olid ühe ema - vana tinalusika - lapsed.
Ja seega olid üksteisega lihased vennad.
Tinasődurid sarnanesid üksteisega nagu kaks tilka vett
ja ainult üks erines oma vendadest:
tal oli ainult üks jalg.
Ta valati viimasena ja tema jaoks jäi tina pisut väheks.
Vaatamata sellele seisis ta ka ühel jalal sama kindlalt
kui teised kahel.
Kui kurb on siin mul üksi marssida
ja käsklusi vaid endal jagada.
Sammuda kuuvalguses kuni päev saab alguse.
Üks-kaks-üks! Üks-kaks-üks!
Raske teistega on sammu pidada,
tähti őlakule ei ma juurde saa.
Kui vahiposti sődur ta, vaid taevas tähti näha saab!
Üks-kaks-üks! Üks-kaks-üks!
Kui tubakakarp vana ja tubakat ei pea, seal ilmselt juhtub asju, mis vaid kurat teab.
Ta vőtab kurjust tühjusest, ei risti ette löö ja toime paneb tühjuses seal oma kurja töö.
Kui sa mitte kellegi eest varem välja astunud pole,
ei ka maksnud millegi eest, siis nüüd sa nutad mis kole!
Miks on nii, et saatus nii karm see vaid neil, kel on saatusse usk?
Ei sinuga nüüd enam näe me: mulle jäänud vaid igatsus, tusk!
Pea kinni, seisa! Näita luba!
Ma ei lase sind läbi! Ei lase läbi. Sul pole luba.
Hammastega rebin su tükkideks!
Praegu mu viimane, ähvardav hetk, nüüd ma meenutan veel ainult sind.
Koos sinuga tähtede juurde me retk, kui pole sind, vőtab sügavik mind.
Näed, pöördusin tagasi ma, ütlesin surmale ei!
Jaa, mu armsake, jaa, ei, mu armsake, ei!
Saatus, kui meid kokku tői taas, ootan ma vastuseid!
Jaa, mu armsake, jaa, ei, mu armsake, ei!
Tähtede säras pőlesin ma, see oietes kajama jäi!
Peatu, liblikas, kuhu nüüd sa? Ära lenda tulle! Ei-ei!
Jaa, mu armsake, jaa, ei, mu armsake, ei...
Järgmisel päeval, kui teenijanna kaminast tuhka välja vőttis,
leidis ta tuhast väikese tükikese tina, mis oli südamekujuline.
Baleriinist jäi järele vaid ehe, kuid see ei säranud enam,
vaid oli mustaks tőmbunud kui süsi.
Jutustas Pastella